Optimismi lapsuudesta myöhäisaikuisuuden kynnykselle - Vuori, Maiju (2023)
Optimismilla tarkoitetaan yksilön yleistä ja suhteellisen pysyvää odotusta siitä, että hänen elämässään tulee tapahtumaan myönteisiä asioita. Toinen lähestymistapa optimismin määrittelyyn liittyy yksilölle tyypilliseen tapaan tulkita ja selittää elämässään tapahtuneita onnistumisia ja vastoinkäymisiä. Tällöin yksilön tulevaisuuden odotukset juontuvat siitä, miten he tulkitsevat menneisyytensä. Korkean optimismin on havaittu olevan positiivisesti yhteydessä eri ikäkausille tyypillisten kehitystehtävien saavuttamisen kanssa. Myös optimismin ja paremman fyysisen ja psyykkisen terveyden sekä yksilön parempien selviytymiskeinojen välillä on havaittu positiivinen yhteys. Tutkimustuloksia optimismin pysyvyydestä pitkittäisasetelmalla tarkasteltuna on kuitenkin melko vähän ja tutkimusten seuranta-ajat ovat melko lyhyitä. Pysyvyydestä ei ole myöskään yhteneväistä tutkimustietoa. Tämän pro gradu-tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää, onko optimismi absoluuttisesti (keskimääräinen pysyvyys tietyssä ryhmässä eri mittausajankohtina) ja suhteellisesti pysyvää (tutkittavien keskinäisen järjestyksen säilyminen) varhaisaikuisuudesta myöhäisaikuisuuden kynnykselle ja onko pysyvyydessä eroja miesten ja naisten välillä. Lisäksi tarkoituksena oli selvittää, onko tutkittavan lapsuudessa tehdyllä opettajan arvioinnilla tutkittavan selviämisestä elämässä yhteyttä aikuisuuden optimismiin. Tutkimusaineistona käytettiin Jyväskylän yliopiston Lapsesta aikuiseksi -pitkittäistutkimuksen (LAKU) aineistoa. LAKU:ssa samoja ihmisiä on seurattu 8-vuotiaasta (N= 369) 61-vuotiaaksi (N= 206) asti. Viimeisintä, eli 61-vuotiaiden aineistonkeruuta kutsutaan TRAILS tutkimukseksi. Optimismia arvioitiin aikuisuudessa tutkittaville lähetetyn elämäntilannekyselyn väittämillä. Kussakin iässä (27-, 36-, 42-, 50- ja noin 61-vuotiaana) viidestä väittämästä laskettiin summamuuttuja. Summamuuttujan väittämät sisälsivät viitteitä optimismin kahdesta yleisemmästä näkökulmasta. Optimismin arviointiin lapsuudessa pyydettiin opettajaa arvioimaan 8-vuotiaan oppilaansa selviytymistä elämässä. Optimismin absoluuttista pysyvyyttä analysoitiin toistomittausten varianssianalyysillä. Optimismin suhteellista pysyvyyttä ja opettaja-arvion ja aikuisuuden optimismin välistä yhteyttä analysoitiin Spearmanin järjestyskorrelaatiokertoimella. Tutkimustulosten mukaan optimismi on sekä absoluuttisesti että suhteellisesti pysyvää varhaisaikuisuudesta myöhäisaikuisuuden kynnykselle, eikä pysyvyydessä ole eroja sukupuolten välillä. Opettaja-arvioinnilla lapsen selviämisestä elämässä ja aikuisuuden optimismin välillä ei havaittu yhteyttä. Aiemmissa optimismin pysyvyyttä tarkastelevissa tutkimuksissa on käytetty optimismin arviointiin vain yhden näkökulman mukaista mittaria. Tässä tutkimuksessa optimismia arvioitiin laajemmasta näkökulmasta sekä ainutlaatuisen pitkän seuranta-ajan kuluessa. Jatkossa optimismin pysyvyyttä selvittävissä tutkimuksissa olisikin hyvä yhdistää eri mittareiden ulottuvuuksia. Tämä edistäisi optimismin käsitteen sekä siihen liittyvien teorioiden ja tutkimuksen kehittymistä. Optimismin pysyvyyttä selvittävissä pitkittäistutkimusasetelmissa tarvitaan tulevaisuudessa pidempiä seuranta-aikoja sisältäen myös myöhäisaikuisuuden vaiheet, koska tästä on toistaiseksi vähän tutkimustietoa.