Rakennustyöläisten työn fyysisen kuormittavuuden arviointi suhteutettuna maksimaaliseen fyysiseen suorituskykyyn - Vilén, Ville (2022)
Fyysisesti kuormittavissa töissä, kuten rakennustöissä, voi henkilökohtaisen maksimaalisen suorituskyvyn ja työtehtävien aiheuttaman kuormituksen välillä olla työterveyden ja työkyvyn kannalta merkitystä. Rakennustyön fyysistä aktiivisuutta on toistaiseksi tutkittu rajoitetusti. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää rakennustyöläisten työn fyysistä kuormittavuutta kiihtyvyysanturilla tehdyillä mittauksilla tavanomaisen työpäivän aikana. Mahdollisia eroja työn fyysisen kuormittavuuden määrässä ja tehossa tarkastellaan ennalta määrättyjen fyysisen aktiivisuuden raja-arvojen perusteella sekä maksimaaliseen kestävyyskuntoon suhteutettuna. Tutkimusaineisto perustuu SKANSKA JAKSAVA -hanketyöhön. Tutkittavina oli 24 rakennustyötä tekevää miestä (ikä 36,1 ±11,9 v, painoindeksi 24,9 ±3,1). Työpäivän aikainen fyysinen aktiivisuus mitattiin monisensorisella SenseWear Armband -mittarilla. Lisäksi tutkittavat täyttivät aktiivisuuspäiväkirjaa päivän työtoiminnoista. Maksimaalinen kestävyyskunto mitattiin epäsuoralla hapenottokyvyn testillä tai kyselyyn perustuvalla arviolla. Työpäivän fyysinen aktiivisuus kuvattiin MET-arvoina (metabolic equivalent; leponaineenvaihdunnan kerrannainen) ja sitä käsiteltiin sekä absoluuttisina arvoina, että yksilölliseen kestävyyskuntoon suhteutettuna. Kestävyyskunto kuvattiin METc-arvoina (METcapacity), joka johdettiin epäsuorasta hapenottokyvyn testistä. Standardoitu maksimaalinen suorituskyky on määritelty 10 METc. Työnaikaista fyysistä aktiivisuutta verrattiin aiemmassa tutkimusnäytössä asetettuihin raja-arvoihin työn suurimmasta sallittavasta keskimääräisestä kuormituksesta työpäivän aikana. Maksimaalinen suorituskyky vaihteli välillä 7,0–17,0 METc ja oli keskimäärin 11,8 METc. Työpäivän aikainen keskimääräinen kuormitus oli 3,5 MET, joka vastaa suorituskykyyn suhteutettuna 31,1 % ja standardoituna arvona 34,8 %. Standardoidut työpäivän keskimääräiset ja maksimaaliset työn kuormittavuuden arvot olivat merkitsevästi suurempia kuin suhteelliset arvot. Erotus oli 3,7 % (p=0,048) ja 13,0 % (p=0,037) keskimääräisten ja maksimaalisten arvojen välillä. Suhteellinen keskimääräinen ja maksimaalinen työteho olivat merkitsevässä negatiivisessa yhteydessä maksimaaliseen suorituskykyyn (r=-0,52, p=0,007 ja r=-0,44, p=0,03). Suhteelliset ja standardoidut työtehon arvot olivat positiivisesti yhteydessä toisiinsa: (keskimääräinen työteho r=0,59, p=0,002 ja maksimaalinen työteho r=0,64, p<0,001). Yhteenvetona voidaan todeta, että rakennustyön aikainen kuormitus vaihtelee, mutta noudattaa aikaisemmin kuvattuja raja-arvoja keskimääräiselle työpäivän kuormittavuudelle. Maksimaalisen fyysisen suorituskyvyn merkitys työn fyysistä kuormittavuutta arvioitaessa on merkittävä ja sen huomiointi tarkentaa yksilöllisen työn fyysisen kuormittavuuden arviointia työpäivän aikana.