Robotisoidun kävelyharjoittelun vaikuttavuus selkäydinvammakuntoutujien kävelykykyyn ja päivittäistoimintoihin : systemaattinen kirjallisuuskatsaus ja meta-analyysi - Köyhäjoki, Anna (2020)
Selkäydinvamma on merkittävä inhimillistä kärsimystä ja yhteiskunnallisia kustannuksia aiheuttava tila, jonka kuntoutuksessa käytetään tavanomaisen harjoittelun lisäksi myös robotisoitua kävelyharjoittelua. Tämän systemaattisen kirjallisuuskatsauksen ja meta-analyysin tarkoitus on päivittää uusin tieto ja näytön aste robotisoidun kävelykuntoutuksen vaikuttavuudesta selkäydinvammakuntoutujien kävelykykyyn ja päivittäisistä toiminnoista suoriutumiseen. Systemaattinen kirjallisuuskatsaus toteutui osana ROVA-hanketta (”Virtuaalikuntoutus, lisätty todellisuus ja robotiikka – vaikuttavuus ja merkityksellisyys”). Tutkimusartikkelit haettiin systemaattisesti MEDLINE (Ovid)-, CINAHL-, PsycINFO- ja ERIC-tietokannoista marraskuussa 2019 ilman aikarajoituksia. Katsaukseen hyväksyttiin sisäänotto- ja poissulkukriteerien mukaisesti satunnaistetut, kontrolloidut kuntoutusrobotiikkaa hyödyntäneet tutkimukset, joissa tutkittavilla oli selkäydinvamma ja lopputulosmuuttujina olivat kävely ja/tai päivittäistoiminnot. Katsaukseen hyväksyttiin yhteensä 20 RCT-tutkimusta, joista 11 sisällytettiin meta-analyysiin. Kaksi tutkijaa arvioi valittujen tutkimusten harhan riskin Cochranen Risk of Bias 2 -menetelmällä. Saatujen vaikuttavuustulosten näytönaste arvioitiin GRADE:n (The Grading of Recommendations Assessment, Devel-opment, and Evaluation) avulla. Katsaukseen mukaan otetuissa alkuperäistutkimuksissa oli yhteensä 637 tutkittavaa ja otoskoot vaihtelivat 7 ja 105 välillä. Tutkimuksissa oli verrattu pääasiassa Lokomat-robotin avulla tehtyä kävelyharjoittelua ja muuta fyysistä harjoittelua. Interventioiden pituudet vaihtelivat 3 viikosta 24 viikkoon sekä yhden harjoittelukerran kesto ja useus 20 minuutista 90 minuuttiin noin 1-5 kertaa viikossa. Meta-analyysin mukaan robotisoitu käve-lyharjoittelu parantaa alle 6 kuukautta sitten vammautuneiden selkäydinvammakuntoutujien kävelykykyä (SMD 0,30, 95 % LV 0,06 – 0,53; p=0,01; I2=0%; näytönaste hyvin alhainen), kävelykestävyyttä (SMD 0,35, 95 % LV 0,01 – 0,69; p=0,04; I2=0%; näytönaste hyvin alhainen) ja kävelyn itsenäisyyttä (MD 2,34, 95 % LV 1,11 – 3,57; p=0,0002; I2=0%; näytönaste alhainen) verrattuna muuhun harjoitteluun. Yli 6 kuukautta sitten vammautuneilla puolestaan muu harjoittelu parantaa kävelykykyä (SMD -0,45, 95 % LV -0,03 – -0,88; p=0,04; I2 =0%; näytönaste hyvin alhainen) ja kävelykestävyyttä (SMD -0,56, 95 % LV -0,06 – -1,05; p=0,03; I2 =0%; näytönaste hyvin alhainen) verrattuna robottiavusteiseen kävelyharjoitteluun. Robottiavusteinen kävelyharjoittelu ja muu harjoittelu osoittautuivat yhtä vaikuttaviksi kävelynopeuteen, päivittäisistä toiminnoista suoriutumiseen ja päivittäiseen liikkumiseen sekä yli 6 kuukautta sitten vammautuneiden kävelyn itsenäisyyteen, mutta näytönaste on alhainen tai hyvin alhainen. Robottiavusteisesta kävelyharjoittelusta aiheutuneet haitat ovat pääasiassa lieviä, mutta näytönaste on niin ikään alhainen. Robottiavusteinen kävelyharjoittelu saattaa parantaa selkäydinvammakuntoutujien kävelykykyä ja kävelykestävyyttä, mutta näyttö on hyvin epävarmaa. Robottiavusteinen kävelyharjoittelu saattaa lisäksi hieman parantaa alle 6 kuukautta sitten vammautuneiden selkäydinvammakuntoutujien kävelyn itsenäisyyttä. Robottiavusteinen kävelyharjoittelu vaikuttaa turvalliselta harjoittelumuodolta selkäydinvammakuntoutujille. Lisää metodologisesti hyvälaatuisia ja otoskooltaan riittävän suuria tutkimuksia tarvitaan selkäydinvammakuntoutujien robotisoidun kävelyharjoittelun vaikuttavuuden selvittämiseksi ja näytönasteen parantamiseksi.