Itsestä kerrotut kertomukset suhteessa psykoterapeuttisesta muutoksesta laadittuun metamalliin Vaihtoehto väkivallalle -ryhmäinterventiossa : kahden miehen kehityskertomukset - Riikonen, Noora; Juselius, Tinja (2020)
Tässä tutkimuksessa tarkasteltiin itsestä kerrottuja kertomuksia suhteessa psykoterapeuttisesta muutoksesta laadittuun metamalliin Vaihtoehto väkivallalle -ryhmäinterventiossa. Taustateorianamme toimi Mikael Leimanin (2012) metamalli, jossa itsehavainnoinnin kehittymistä pidetään keskeisenä psykoterapeuttisena muutostekijänä. Metamallissa itsehavainnoinnin kehittymistä kuvataan siirtymisenä objektipositiosta subjektipositioon, jolloin yksilö saavuttaa toimijuuden tunteen käsiteltävän ongelman suhteen. Tutkimme, millaisia kertomuksia tutkittavat tuottivat väkivaltaan liittyen ja miten kertomukset muuttuivat ryhmän aikana. Lisäksi tarkastelimme, millä tavalla muut ryhmäläiset osallistuivat tutkittavien kertomuksiin. Vaihtoehto väkivallalle -interventio on Jyväskylän yliopiston Psykoterapian opetus- ja tutkimusklinikan sekä kriisikeskus Mobilen perustama ryhmämuotoinen hoito-ohjelma lähisuhteissaan väkivaltaa käyttäneille henkilöille. Tutkimusaineistomme koostui kahden miehen ryhmäintervention videoiduista yhteensä 25 istunnosta. Toteutimme tutkimuksemme laadullisena tapaustutkimuksena ja käytimme analyysimenetelmänä narratiivista analyysiä. Muodostimme tutkittaville juonelliset kehityskertomukset sen mukaan, millaisia kertomuksia he väkivallasta tuottivat ja tarkastelimme niitä metamallin positioiden mukaisesti. Otimme analyysiin mukaan myös muiden ryhmäläisten tapoja osallistua tutkittavien kertomuksiin. Tutkimuksessamme havaitsimme, että psykoterapeuttinen muutos väkivallan hoidossa ei välttämättä tapahdu yhtä suoraviivaisesti, kuin metamallissa. Molemmilta tutkittaviltamme löytyi kerronnastaan kaikkia malliin kuuluvia positioita, mutta vain toisella tutkimushenkilöllä itsehavainnointi kehittyi ajallisesti mallin mukaan. Väkivallan hoidossa on otettava huomioon, että tunne toimijuudesta voi vaihdella intervention aikana, eikä se lisäänny jatkuvana koko hoidon ajan. Väkivaltaan liittyy kokemuksellisuuden lisäksi myös toiminnallinen käyttäytymisen tasolla näkyvä puoli, joten väkivallan ilmiön moniulotteisuus edellyttää vielä mallin soveltamista ja kehittämistä. Muiden ryhmäläisten osallistumisen tavoista havaitsimme, että ryhmässä tapahtui paljon samaistumista, kokemusten vertailua sekä muiden kannustamista, kun taas toisia haastava puhe ja palautteen antaminen oli vähäistä. Muiden ryhmäläisten kokemusten kuuleminen ja niiden peilaaminen omiin kokemuksiin näyttäytyivät tutkittavillemme erityisen hyödyllisinä muutoksen kannalta. Keskeistä puoliavoimen ryhmän toiminnassa on se, että eri aikaan aloittaneiden osallistujien on mahdollista vertailla kertomuksiaan ja kokemuksiaan. Tutkimuksemme osoittaa, että muutosprosessi väkivallan hoidossa on yksilöllistä ja muiden ryhmäläisten osallistumisella on merkitystä sen etenemisessä.