Puulajin, puun tuoreuden ja sijoitussyvyyden vaikutus biofilmin muodostumiseen vesiympäristössä - Kirjokivi, Tomi (2020)
Metsäbiomassan lisääntyvä käyttö voi lisätä ravinteiden ja humusaineiden aiheuttamaa vesistökuormitusta. Puuaineksen lisäämistä vesimuodostumiin on ehdotettu luonnonmukaisena, mahdollisesti kustannustehokkaana ja pitkälti huoltovapaana biologisena valumavesien puhdistusmenetelmänä. Vesimuodostumiin lisätyn puun pinnalle kasvaa biofilmiä, joka sitoo ravinteita. Pro gradun tavoitteena oli selvittää, vaikuttavatko biofilmin muodostumiseen puuaineksen pinnalle vesiympäristössä puulaji (koivu, kuusi ja mänty), puun tuoreus (tuore ja vuosi sitten kaadettu) ja sijoitussyvyys (lähellä pintaa, 50 cm syvyydellä vedenpinnasta). Kokeellinen tutkimus suoritettiin ojitetun Pyydyssuon laskeutusaltaalla Joutsassa touko–syyskuussa 2019. Puun pinnoilla kasvavan biofilmin a-klorofyllin biomassaa mitattiin kuukauden välein BenthoTorch-fluorometrillä. Viimeisellä mittauskerralla puista otettiin raaputusnäytteet koko biofilmin tuhkattoman biomassan määrittämiseksi. Suurin biofilmin (a-klorofylli ja tuhkaton) biomassa muodostui kuuseen ja pienin koivuun. Tutkimuksessa käytettyjen puulajien tuoreudella, ei ollut merkittäviä vaikutuksia biofilmin muodostumiseen. Biofilmin (a-klorofylli ja tuhkaton) biomassa oli lähellä pintaa suurempi kuin 50 cm syvyydellä vedenpinnasta. Biologisen vesiensuojelumenetelmän täytäntöönpanon kannalta puroihin, ojiin ja laskeutusaltaisiin sijoitetun puun kaarnan rakenne tulisi olla karkea (tutkimuksessa kuusi ja mänty) ja sijoitussyvyys lähellä pintaa, mutta puiden tuoreusasteella ei ole vaikutusta biofilmin muodostumiseen.