Kirjoittaminen tukena surussa : aikuisen lapsensa menettäneiden äitien kuvauksia - Kasi, Tiina (2019)
Ajatuksista ja tunteista kirjoittamisella on todettu olevan suotuisia vaikutuksia terveyteen ja toimintakykyyn. Kuitenkin on vasta vähän tutkimusnäyttöä siitä, että kirjoittaminen edistäisi surusta toipumista. Tämän tutkimuksen tarkoitus on kuvata kirjoittamista tukena aikuisen lapsensa menettäneiden äitien surussa. Eräässä seurakunnassa järjestettiin kahdeksalle äidille sururyhmä, jossa kirjoitettiin suruun liittyvistä teemoista ja keskusteltiin kirjoitettujen tekstien pohjalta. Aineisto koottiin tästä ryhmästä kirjoittamista pohtivien kirjoitelmien ja haastattelujen sekä havaintomuistiinpanojen avulla. Aineisto analysoitiin aineistolähtöisesti soveltaen sisällönanalyysiä. Kirjoittaminen oli äideille joko sujuvaa, vaikeaa tai mahdotonta. Kirjoittamisen aikana koettiin ahdistusta ja usein itkettiin. Itku koettiin mieltä puhdistavaksi. Kirjoittaminen nähtiin puhumista rehellisempänä, syvempänä, luontevampana ja luotettavampana. Kirjoittamisen yksityisyyttä verrattuna puhumisen sosiaalisuuteen pidettiin hyvänä asiana. Valmiit kirjoitetut dokumentit nähtiin tärkeinä. Toisaalta kirjoittaminen nähtiin liian yksisuuntaisena verrattuna puhumiseen. Jotkut äidit näkivät kirjoittamisen parhaana tapana käsitellä surua ja jotkut jonkin muun surun käsittelemisen tavan. Kokemukset kirjoittamisesta kokonaisuudessaan olivat positiivisia. Kirjoittamisesta ei kerrottu olleen haittaa. Kirjoittaminen vastasi ennen kirjoittamista syntyneisiin tarpeisiin: lapsen muistelemisen, yksinäisyyden lievittämisen ja lapsen kuoleman syiden ja tarkoituksen pohtimisen tarpeisiin sekä hengellisiin tarpeisiin. Kirjoittamalla tehtiin hyvinvointia edistäviä tekoja: muisteltiin lasta ja pidettiin hänet lähellä, selvitettiin ajatuksia, rakennettiin omasta ja lapsen elämästä narratiiveja ja syy-seuraussuhteita, ilmaistiin ja ulkoistettiin tunteita, käsiteltiin surua pienemmissä osissa, etsittiin yhteyttä omaan itseen, lapseen tai Jumalaan sekä pohdittiin eksistentiaalisia kysymyksiä. Kirjoittamisella oli seurauksia: se rohkaisi toimimaan sosiaalisissa tilanteissa, tuotti suotuisia muutoksia tunteisiin, vähensi ruminaatiota, lievitti surua, lisäsi ymmärrystä itseä ja muita kohtaan sekä synnytti uusia oivalluksia lapsesta, elämästä, surusta ja onnesta. Kirjoittaminen on lempeä ja ainakin joissakin tilanteissa toimiva keino käsitellä suruun liittyviä asioita. Kirjoittamista voidaan käyttää tukimuotona surussa, myös niiden surevien kohdalla, joille kirjoittaminen ei ole ennalta tuttu tapa käsitellä asioita.