Young athletes’ perceptions of coaches’ health promotion activity - Ruostekoski, Anni (2019)
Johdanto. Suomessa urheiluseuraharrastaminen on nuorten keskuudessa suosittua ja 11-15 vuotiaista nuorista 62% harrastaa aktiivisesti urheilua seurassa (Blomqvist ym 2018). Koska seurat tavoittavat suuren osan nuorista, on niillä myös otollinen asema terveyden edistämisessä (Kokko 2010). Etenkin valmentajien rooli on keskeinen nuorten urheilijoiden terveyden edistäjinä, mutta aiemmat tutkimukset ovat osoittaneet, että valmentajilla on parantamisen varaa terveydenedistämis aktiivisuudessa. (Kokko 2010, Van Hoye ym 2016.) Tämän tutkimuksen tarkoitus oli selvittää nuorten urheilijoiden näkemyksiä valmentajien terveydenedistämisaktiivisuudesta. Tarkoitus oli myös tutkia, onko eri sukupuolta edustavien urheilijoiden, yksilö- ja joukkuelajien, eri urheilulajien ja eri tasolla urheilevien urheilijoiden näkemyksissä eroja. Menetelmät. Tutkimukseen osallistui yhteensä 670 (382 miestä, 288 naista) urheiluseurassa urheilevaa 14 - 16 -vuotiasta nuorta. Tutkimus oli osa laajempaa Terveyttä Edistävä Urheiluseura (TELS) tutkimushanketta ja tutkimuksen tiedot kerättiin nettikyselyn avulla. Vastaukset analysoitiin korrelaatiotestin (Pearson), ristiintaulukoinnin, khiin neliötestin sekä Kruksall-Wallisin testin avulla. Tulokset. Urheilijoiden vastausten perusteella valmentajat näyttivät olevan aktiivisimpia edistämään riittävää unta ja lepoa: 68,2% urheilijoista oli sitä mieltä, että valmentajat puhuvat usein unen/levon tärkeydestä. Seuraavaksi useimmin puhuttiin ravinnosta (47,6%) ja kolmanneksi eniten aktiivisen elämäntavan tärkeydestä (45,5%). Sukupuolten, yksilö- ja joukkuelajien ja eri urheilulajien urheilijoiden kokemusten välillä ei ollut eroja valmentajan terveydenedistämisaktiivisuuden suhteen. Sen sijaan eri tasoilla urheilevien urheilijoiden kokemuksissa löytyi merkitseviä eroja. SM- tason urheilijat kokivat, että heidän valmentajansa edisti merkitsevästi useammin aktiivista elämäntapaa ja ravintoa kuin aluetason (p < 0.001) ja paikallistason/ei-kilpailevat (p< 0.05) urheilijat kokivat. Lisäksi SM- tason urheilijat kokivat, että heidän valmentajansa puhui merkitsevästi useammin unesta ja levosta kuin aluetason (p< 0.001) ja paikallistason (p< 0.001) urheilijat kokivat. Muun valtakunnalisen tason urheilijat puolestaan kokivat, että heidän valmentajansa puhui merkittävästi useammin ravinnosta (p<0.001) ja unesta/levosta (p< 0.001) kuin paikallistason/ei-kilpailevat urheilijat kokivat. Lisäksi aluetason urheilijat kokivat, että heidän valmentajansa puhui merkittävästi useammin unesta ja levosta kuin paikallistason/ei-kilpailevat kokivat (p = 0.012). Lisäksi urheilijoiden kokemuksissa löytyi merkitseviä korrelaatioita aktiivisen elämäntavan ja ravinnon (r = 0,70, p < 0.001), ravinnon ja unen/levon (r = 0,65, p < 0.001) ja aktiivisen elämäntavan ja unen/levon (r = 0,59, p < 0.001) edistämisen suhteen. Johtopäätökset. Tutkimuksen päätulosten mukaan urheilijat tuntuvat jakautuvan kahteen yhtä suureen ryhmään: Niihin, jotka saavat terveyskasvatusta valmentajalta ja niihin, jotka eivät saa. Korkeammalla tasolla urheilevat urheilijat näyttävät saavan useammin terveyskasvatusta verrattuna matalammalla tasolla urheileviin. Johtopäätöksenä voidaankin todeta, että kaikkien valmentajien, mutta etenkin alemmalla tasolla valmentavien, pitäisi keskittyä laajaan ja monipuoliseen aktiivista elämäntapaa, ravintoa ja unen/levon tärkeyttä edistävään terveyskasvatukseen. Koska jotkin urheilijaryhmät ovat alttiimpia tietyille terveysongelmille (esim. syömishäiriöt), pitäisi valmentajien etenkin näiden urheilijaryhmien kohdalla kiinnittää enemmän huomiota erityisiin terveyskasvatuksen kysymyksiin, kuten esimerkiksi juuri syömishäiriöille alttiimpien urheilijoiden kohdalla ravitsemukseen.