Crisis preparedness through co-operation between municipalities and non-governmental organizations - Rissanen, Maarit (2016)
Julkissektorin toimijoiden kriisiviestintä ja kriisijohtaminen eroavat yksityisten toimijoiden vastaavasta viestinnästä, koska julkisen sektorin organisaatioilla on lakisääteinen velvollisuus pelastaa kansalaisia hädässä. Useissa kriisiviestinnän tutkimuksissa on keskitytty tutkimaan kriisejä organisaation tai johtamisen näkökulmasta. Tämän opinnäytetyön tavoitteena oli tutkia kriisiin varautumista kuntien ja vapaaehtoisjärjestöjen yhteistyön näkökulmasta. Tutkimuksen teoreettinen tausta on haettu CERC-mallista ja kriisiviestinnän tuloskortista (Crisis Communication Scorecard. Kriisiviestinnän tuloskortti on kehitetty ja testattu parantamaan kriisiviestinnän laatua ja samanaikaisesti kehittämään julkissektorin organisaatioiden varautumista kriiseihin. Työn empiirisessä osassa käytettiin laadullista, haastatteluaineistoon pohjautuvaa temaattista tutkimusta. Yhteensä haastateltiin yhdeksää eri henkilöä, joista kuusi edusti kolmea eri vapaaehtoisjärjestöä ja kolme haastateltavaa toimi viestintävastaavana kolmessa eri keskikokoisessa kaupungissa Suomessa. Tulokset osoittavat, että kaupungit ovat varautuneet kriiseihin lähinnä lakisääteisten valmiussuunnitelmien, kriisiviestintäsuunnitelmien ja kriisiharjoitusten avulla. Yleisen tason kriisiviestintäsuunnitelmat eivät sisältäneet yhteistyötä vapaaehtoisjärjestöjen kanssa, sillä niitä kuten ei myöskään kansalaisia nähty tärkeimpinä viestinnän sidosryhminä. Tästä oli kuitenkin myös poikkeuksia, sillä yhden valtakunnallisen vapaaehtoisjärjestön samoin kuin yhden kaupungin viestintä olivat tehneet yhteistyötä alueellisesti hyvin tuloksin. Teoriaa ja tuloksia verrattaessa esiin nousevat yhteistyön mahdollistajina – ja sosiaalisen pääoman mahdollistajina – kaupungin, erityisesti johtoryhmän, epäbyrokraattinen tapa toimia, johdon asennoituminen kriisien merkittävyyteen ja viestinnän autonomia. Esteitä mahdolliselle yhteistyölle ovat kuntien hierarkkinen toimintakulttuuri, jossa kansalaisia tai vapaaehtoisjärjestöjä ei nähdä merkittävimpinä viestinnän sidosryhminä, vääränlainen turvallisuuden tunne johtuen liiasta luottamuksesta etukäteen kirjoitettuihin valmius- ja kriisiviestintäsuunnitelmiin ja ajan ja resurssien puute. Vapaaehtoisjärjestöillä olisi paljon potentiaalia tukea kuntien valmistautumista kriiseihin: riskeistä valistaminen, kriiseistä konsultointi ja vapaaehtoisverkostot ovat joitakin esimerkkejä aiheista, joita kunnat voisivat hyödyntää.