Kasviyhteisöjen sukkessio ja lajimäärä maanottoalueilla - Ikävalko, Joonas (2016)
Aktiivisen käytön päätyttyä maanottoalueet, kuten hiekka- ja sorakuopat, vapautuvat laajamittaiselle kasvillisuuden kehitykselle. Oton seurauksena maaperän siemenpankki häviää, joten kasvillisuuden muodostuminen on täysin riippuvaista ympäröiviltä alueilta leviävistä siemenistä ja itiöistä. Kaikki kasvilajit eivät kuitenkaan selviä ottoalueiden vaativissa olosuhteissa ja selviytyjienkin kasvu on usein hidasta. Lisäksi alueet ovat alttiita sekä luonnollisille että ihmisten aiheuttamille häiriöille, jotka hidastavat kasvillisuuden kehitystä entisestään. Jälkihoitotoimenpiteinä maanottoalueilla tasataan reunaluiskia ja istutetaan mäntyä, joilla pyritään vähentämään eroosiota ja kiihdyttämään ottoalueen palautumista metsämaaksi. Jälkihoitotoimenpiteillä on myös kääntöpuolensa: avoimista ympäristöistä riippuvaiset lajit eivät selviydy kasvillisuuden sulkeutuessa. Lisäksi jälkihoito on kallista eikä merkittävästi kiihdytä puuston kehitystä, sillä paljaalla kivennäismaalla mänty kasvaa heikosti. Tämän Pro gradu¬¬¬–tutkielman tavoite oli selvittää männyn istutuksen, fasilitaation (lepän esiintyvyys) sekä kuopan sisäisten paikallisten muuttujien ja kuopan ulkopuolisten maisemamuuttujien vaikutusta eri aikoja käyttämättöminä olleiden hiekka- ja sorakuoppien kasviyhteisöjen lajimääriin ja -koostumuksiin. Havaintojeni perusteella kuoppien kasviyhteisöissä oli runsaasti vaihtelua. Nuorilla kuopilla esiintyi paahteisuudesta hyötyviä lajeja ja vanhoilla kuopilla tyypillisiä metsien lajeja. Luonnostaan uusiutuneilla kuopilla esiintyi enemmän paahdeympäristöistä riippuvaisia lajeja kuin istutetuilla kuopilla. Vanhoilla männylle istutetuilla kuopilla lajisto oli yksipuolisempaa kuin luonnostaan uusiutuneilla alueilla, mutta puuston tilavuuksien suhteen alueet eivät eronneet toisistaan. Kasviyhteisöt muuttuivat ja puuston tilavuus kasvoi kuopan iän eli maa-aineksen oton päättymisestä kuluneen ajan myötä. Iän ohella maaperän pH ja hienoaineksen määrä korreloivat voimakkaimmin yhteisön muutoksen suhteen. Maisemamuuttujien suhde kasviyhteisöjen koostumukseen oli paikallisia muuttujia heikompi. Vahvimmillaan maiseman vaikutus oli aivan kuoppien lähiympäristössä, mikä viittaa siihen, että valtaosa lajeista leviää lähialueilta. Sen sijaan kuoppien lajimäärä oli vahvemmin yhteydessä ympäröiviin alueisiin kuin paikallisiin muuttujiin. Maisemamuuttujista etenkin lähellä kuoppia sijaitsevilla pientaloalueilla oli positiivinen suhde lajimääriin, kun taas turvemaiden yhteys oli negatiivinen. Ympäröivien alueiden monipuolinen maankäyttö ja harmaalepän esiintyvyys kuopalla lisäsivät kuoppien lajimääriä. Sen sijaan männyn istutus laski kuoppien lajimääriä luontaisesti uusiutuneisiin alueisiin verrattuna. Tulokset tukevat aikaisempia maanottoalueiden luontaista sukkessiota puoltaneita tutkimuksia.