Isäntäkalan altistushistorian vaikutus Diplostomum pseudospathaceum -loisen tartuntamenestykseen ja genotyyppien välisiin vuorovaikutussuhteisiin - Alaoutinen, Liisa (2016)
Luonnossa isännät altistuvat usein monille loislajeille sekä niiden genotyypeille. Altistuminen tapahtuu usein eri aikaan johtuen loisinnan ajallisesta ja paikallisesta vaihtelusta, minkä seurauksena loisia vastaan kehittyvät immuunivasteet syntyvät vaiheittaisesti. Loiset voivat vaikuttaa toisiinsa suoraan kilpailemalla elintilasta tai resursseista, tai epäsuorasti isännän immuunijärjestelmän kautta. Kahden loisgenotyypin yhtäaikaisen tartunnan on aiemmissa tutkimuksissa havaittu kuormittavan isännän immuunijärjestelmää niin, että kummankin genotyypin tartuntamenestys on tällöin korkeampi. Tutkielmassani selvitin, miten isännän altistushistoria vaikuttaa loisten välisiin vuorovaikutussuhteisiin. Kalaisäntinä käytettiin 0+ -vuotiaita kirjolohia, jotka altistettiin ensin Diplostomum pseudospathaceum - ja D. baeri -loisille sekä molemmille lajeille yhtä aikaa. Kontrollina kokeessa oli ryhmä, jota ei altistettu. Diplostomum pseudospathaceum tunnetaan kalojen loiskaihin aiheuttajana ja se on yleinen suomalaisilla kalanviljelylaitoksilla, kun taas D. baeri ei vaikuta kalan näkökykyyn. Hankitun l. spesifisen immuniteetin annettiin kehittyä viiden viikon ajan, jonka jälkeen kalat altistettiin uudelleen D. pseudospathaceum -loisen eri genotyypeille ja näistä satunnaisesti muodostetuille pareille. Havaitsin, että immunisaatiotausta ei vaikuttanut D. pseudospathaceum -loisen tartuntamenestykseen kun kalat altistettiin yhdelle genotyypille. Loisgenotyyppien välillä esiintyi kuitenkin merkittävää geneettistä vaihtelua niiden kyvyssä infektoida erilaisia isäntien immuunitaustoja, mikä tukee ajatusta siitä, että isännän tartuntahistoria voi ylläpitää loisten geneettistä monimuotoisuutta. Diplostomum baeri -loisella immunisoidut kalat eivät eronneet muista immunisointiryhmistä, mikä osoittaa, että kirjolohi kykenee kehittämään ristikkäisresistenssiä näille kahdelle loislajille. Tutkielmani päätulos oli se, että immuunipuolustuksen kuormituksen positiivinen vaikutus loisen tartuntamenestykseen katosi isännän immunisoinnin myötä. Toisin sanoen, kahden genotyypin yhtäaikainen hyökkäys ei enää johtanut korkeampaan tartuntamenestykseen aiemmin loisen kohdanneissa kaloissa. Tämä on merkittävää, ja sillä voi olla keskeinen rooli mm. loisten infektiostrategioiden ja virulenssin evoluution kannalta.