Pystyvyyskäsityksiä selittävät tekijät alaselkäkipuisilla naishoitajilla - Saarijärvi, Eerika (2015)
Eerika Saarijärvi (2015). Pystyvyyskäsityksiä selittävät tekijät alaselkäkipuisilla naishoitajilla, Terveystieteiden laitos, Jyväskylän yliopisto, Liikuntalääketieteen pro gradu -tutkielma, 56 s., 4 liitettä. Minäpystyvyydellä tiedetään olevan merkittävä rooli alaselkäoireiden vähentymisen ja kuntoutumisen kannalta. Alaselkäkipuisten naishoitajien pystyvyyskäsityksiä ei ole juuri tutkittu, vaikka epäspesifi alaselkäkipu on alalla hyvin yleistä ja siitä aiheutuvat kustannukset ovat merkittäviä. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli tutkia millaiset ovat alaselkäkipuisten naishoitajien pystyvyyskäsitykset, onko heidän terveyskunnon osatekijöillä yhteyttä pystyvyyskäsityksiin ja mitkä tekijät selittävät naishoitajien pystyvyyskäsityksiä. Aineisto oli osa UKK-instituutissa vuosina 2011–2015 toteutetun Prevention of Chronic Low Back Pain in Female Nurses (NURSE-RCT) -tutkimuksen 12 kuukauden seurantamittausaineistoa. Yhteensä 117 subakuuttia tai jaksottaista alaselkäkipua kokevaa naishoitajaa oli satunnaistettu neljään eri interventioryhmään (verrokki-, neuvonta-, harjoittelu-, neuvonta + harjoitteluryhmät). Päätulosmuuttujana käytettiin modifioitua The Low Back Activity Confidence Scalea (LoBACS). Seitsemäntoista kysymyksen pystyvyyskysely täytettiin terveyskuntomittausten yhteydessä 12 kuukauden seurannan kohdalla. Terveyskuntomuuttujien lisäksi selittävinä muuttujina tarkasteltiin numeerisella (0-10) asteikolla (Numeric Rating Scale, NRS) mitattua selkäkipua, koettua työkykyä, työviihtyvyyttä sekä vapaa-ajan viikoittaista fyysistä aktiivisuutta. Aineisto analysoitiin IBM SPSS Statistics 22-ohjelmalla. Tilastollisina testeinä käytettiin ristiintaulukointia, yksisuuntaista varianssianalyysiä (ANOVA), Kruskal-Wallisin testiä, Mann Whitney U-testiä, Spearmanin osittaiskorrelaatiota sekä yleistettyä lineaarista mallia (generalized linear models, GLMs). Alaselkäkipuiset naishoitajat olivat hyvin varmoja pystyvyydestään 12 kuukauden seurantamittausten kohdalla. Lihaskunto oli merkitsevä terveyskunnon osatekijä pystyvyyskäsitysten kannalta. Pystyvyyden eri osa-alueita selittivät vahvimmin koettu työkyky, vapaa-ajan fyysisen aktiivisuuden luokka ja terveyskuntomittauksista muunneltu punnerrus. Pystyvyyskäsitykset olivat vahvat kaikissa interventioryhmissä. Harjoitteluryhmässä liikuntaan liittyvät pystyvyyskäsitykset (p=0,048) ja kokonaispystyvyys (p=0,027) olivat neuvontaryhmää paremmat. Pystyvyyttä selittävien tekijöiden osuus vaihteli ryhmittäin. Tarkastellut muuttujat selittivät pystyvyyttä voimakkaammin neuvonta- ja neuvonta + harjoitteluryhmissä kuin verrokki- ja harjoitteluryhmissä. Koettu työkyky, vapaa-ajan fyysinen aktiivisuus ja lihaskunto olivat naishoitajien koetun pystyvyyden kannalta tärkeämpiä kuin työviihtyvyys tai kivun kokeminen. Alaselkäkipuiset naishoitajat voivat pystyvyyskäsitystensä kannalta hyötyä oikeinkohdistetusta neuvonnasta ja harjoittelusta. Pystyvyysuskomuksia olisi tärkeää selvittää koko intervention ajan, jolloin mahdolliset interventiojakson aikana tapahtuneet muutokset ilmenisivät. Käyttökelpoisia arviointi- ja seurantamenetelmiä ja päteviä pystyvyyskäsitysmittareita tarvitaan jatkossakin. Näin voitaisiin jo akuutissa ja subakuutissa vaiheessa vahvistaa alaselkäkipuisten aktiivista itsesäätelyä kipunsa suhteen, edistää heidän kuntoutumistaan ja ehkäistä kivun pitkittymistä ja uusiutumista.