Teknologia-avusteisen liikunnanopetuksen yhteys viidesluokkalaisten oppilaiden sosiaaliseen kompetenssiin, auttamiskäyttäytymiseen ja ryhmän yhteenkuuluvuuteen - Arkoma, Jussi; Riekkinen, Ella (2015)
Jussi Arkoma ja Ella Riekkinen (2015). Teknologia-avusteisen liikunnanopetuksen yhteys viidesluokkalaisten oppilaiden sosiaaliseen kompetenssiin, auttamiskäyttäytymiseen ja ryhmän yhteenkuuluvuuteen. Liikuntakasvatuksen laitos, Jyväskylän yliopisto, pro gradu –tutkielma, 98s., 4 liitettä. Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää teknologia-avusteisen liikunnanopetuksen yhteyttä oppilaiden itse arvioituun sosiaaliseen kompetenssiin, auttamiskäyttäytymiseen sekä oppilaiden kokemaan ryhmän yhteenkuuluvuuteen. Tutkimuksessa selvitettiin myös sukupuolten välisiä eroja itse arvioidussa sosiaalisessa kompetenssissa ja auttamiskäyttäytymisessä sekä ryhmän yhteenkuuluvuuden kokemuksissa liikuntatunneilla. Lisäksi tutkimuksessa analysoitiin sosiaalisen kompetenssin, auttamiskäyttäytymisen ja ryhmän yhteenkuuluvuuden välisiä yhteyksiä. Tutkimuksen kohderyhmänä olivat Joensuun normaalikoulun yksi viides luokka (n=24) ja Jyväskylän Normaalikoulusta kolme viidettä luokkaa (n=69). Tutkimukseen osallistui yhteensä 93 oppilasta, 43 tyttöä ja 50 poikaa. Tutkimusaineisto kerättiin samalla kyselylomakkeella kahdella eri mittauskerralla, ensimmäisen kerran syyskuun 2014 alussa ja toisen kerran joulukuun 2014 alussa. Molemmilla mittauskerroilla kyselyyn vastanneita oppilaita oli 89. Oppilaiden sosiaalisen kompetenssin osa-alueita, prososiaalisuutta ja antisosiaalisuutta, arvioitiin MASK (MonitahoArviointi Sosiaalisesta Kompetenssista) -testistön itsearviointilomakkeen avulla (Kaukiainen ym. 2005; Junttila ym. 2006). Auttamiskäyttäytymistä arvioitiin lyhennetyllä suomalaisversiolla auttamiskäyttäytymisen mittarista (The Finnish version of the shortened Helping Behaviour Scale; Kokkonen 2003). Ryhmän yhteenkuuluvuutta tutkittiin mittaamalla oppilaiden kokemaa sosiaalista koheesiota ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta. Sosiaalisen koheesioon mittaamisessa hyödynnettiin YSEQ-mittaria (Eys ym. 2009b.), josta valittiin kouluun soveltuvimmat väittämät. Nämä väittämät muokattiin alakouluikäisille sopiviksi. Sosiaalista yhteenkuuluvuutta mitattiin Soinin (2014) Motivational Climate in Physical Education Scale (MCPES) – mittarin neljällä sosiaalista yhteenkuuluvuusilmastoa arvioimalla väittämällä. Mittarien luotettavuutta testattiin eksploratiivisella faktorianalyysilla ja Cronbachin alfakertoimella. Tutkimusainestoa analysoitiin riippumattomien otosten T-testin, parittaisen T-testin sekä Pearsonin tulomomenttikorrelaatiokertoimen avulla. Teknologia-avusteisella liikunnanopetuksella ei havaittu olevan yhteyttä oppilaiden itse arvioituun sosiaaliseen kompetenssiin, auttamiskäyttäytymiseen ja oppilaiden kokemaan ryhmän yhteenkuuluvuuteen. Tytöt arvioivat auttamiskäyttäytymisensä korkeammaksi kuin pojat. Sosiaalisessa kompetenssissa ja ryhmän yhteenkuuluvuudessa ei havaittu eroja tyttöjen ja poikien välillä. Sosiaalisen kompetenssin osa-alueista prososiaaliseen käyttäytymisen havaittiin olevan myönteisesti yhteydessä ryhmän yhteenkuuluvuuteen ja auttamiskäyttäytymiseen. Lisäksi prososiaalisen käyttäytymisen havaittiin tytöillä olevan kielteisesti yhteydessä antisosiaaliseen käyttäytymiseen. Pojilla ei havaittu yhteyttä prososiaalisen ja antisosiaalisen käyttäytymisen välillä. Tämän tutkimuksen perusteella voidaan todeta, että teknologian hyödyntäminen liikunnanopetuksessa ei yksinään edistä eikä heikennä oppilaiden sosiaalisia taitoja ja ryhmän yhteenkuuluvuutta. Jatkossa tulisi tutkia, miten teknologiaa voidaan hyödyntää sosiaalisten taitojen edistämisessä ja ryhmän yhteenkuuluvuuden parantamisessa koululiikunnassa.