Eye protein : the cinema of attractions in Guillermo del Toro's Hellboy films - Suhonen, Mirkka (2014)
Attraktioelokuva on Tom Gunningin ja André Gaudreaultin kehittämä fraasi kuvaamaan hämmästyksen estetiikkaa, joka oli vallalla varhaisessa elokuvassa ennen narrativisaatiota. Kyseessä on elokuva, joka pitää katsojan tietoisena katsomisesta ottamalla kontaktia katsojaan ja kiehtomalla tämän uteliaisuutta. Attraktion estetiikka ei Gunningin mukaan koskaan hävinnyt, vaan jäi olennaiseksi osaksi kertovaa elokuvaa. Konsepti on ollut hyvin vaikutusvaltainen. Viime vuosina on virinnyt kysymys voisiko sitä käyttää myös tutkiessa Hollywoodin nykyaikaista spektaakkelielokuvaa; sen sanotaan olevan hengeltään lähempänä attraktioelokuvaa kuin vuosikymmeniin. Spektaakkelin korostunut asema―joka usein liitetään digitaalisuuteen―on johtanut Hollywood-blockbustereiden pitämiseen tyhjinä spektaakkeleina, pelkkinä erikoistehosteina. On pelätty, että elokuvan narratiivi olisi kokonaan häviämässä. Vaikuttaa kuitenkin vahvasti siltä, että nämä elokuvat kertovat edelleen kohtalaisen johdonmukaisia tarinoita, eikä spektaakkelia ja narratiivia tulisikaan tarkastella toisilleen vastakkaisina. Lisäksi on huomattava, että spektaakkelimainen ei merkitse vain (digitaalisia) erikoistehosteita, kuten usein annetaan ymmärtää. Tässä tutkimuksessa attraktioelokuvan konseptia käytetään työkaluna nykyaikaisen elokuvaspektaakkelin avaamiseen. Tutkittavat elokuvat ovat Guillermo del Toron sarjakuvataustaiset Hellboy (2004) ja erityisesti sen jatko-osa Hellboy II: Kultainen armeija (2008). Näkökulma on kulttuurihistoriallinen, ja yksittäisen tapauksen oletetaan kertovan jotain myös yleisesti Hollywoodin nykyaikaisesta spektaakkelielokuvasta. Kysytään, kuinka attraktioelokuvan piirteet ilmenevät Hellboy-elokuvissa, ja kuinka konsepti toimii uusien elokuvaspektaakkelien tutkimisessa. Vertailemalla Mike Mignolan alkuperäisiä Hellboy-sarjakuvia ensimmäiseen elokuvasovitukseen, selviää että elokuva pyrkii panostamaan niin spektaakkeliin kuin kerrontaankin, ja että nämä pyrkimykset eivät ole välttämättä ristiriidassa keskenään. Ilmenee, että spektaakkelia pidetään edelleen alisteisena kerronnalle. Erkki Huhtamon media-arkeologian hengessä toteutettu kulttuurihistoriallinen katsaus elokuvaspektaakkelin historiaan kuitenkin osoittaa, että spektaakkeli on aina ollut elokuvan ytimessä. Tämä ei ole ihme, koska elokuvan juuret ovat taikalyhdyssä ja muissa spektaakkelimaisissa esielokuvan muodoissa. Perustuen Kultaisen armeijan analyysiin, päätellään että Hellboy-elokuvat edustavat monia attraktioelokuvasta tuttuja piirteitä kuten outouksien esittelyä, ruumiin attraktioita (väkivalta, kuolema, hajoaminen, ja myös eroottisuus), eksoottisia näkymiä, uutuuden tuntua, enemmän tai vähemmän suoraa katsojan puhuttelua, jne. Attraktiot ovat kuitenkin hyvin pitkälti yhteenkietoutuneet narratiivin kanssa. Tämä ei silti välttämättä ”kesytä” niitä, kuten usein esitetään. Attraktioelokuva osoittautuu hyödylliseksi työkaluksi Hollywoodin nykyaikaisen spektaakkelielokuvan tutkimiseen. Se paljastaa spektaakkeliytimen kerronnallisen kaaren takaa, ja tutkimalla spektaakkelia suhteessa narratiiviin auttaa ymmärtämään kuinka nämä kaksi pyrkimystä voivat olla olemassa yhtä aikaa. Lopuksi esitetään, että attraktioiden silmäkarkki voidaan tulkita myös silmäproteiiniksi (”eye protein” –del Toro), koska sillä on kerronnallisia tehtäviä, ja koska sillä on arvoa itsessään. Attraktioiden kokeminen lievittää muuttuvan maailman aikaansaamia ahdistuksen tunteita ja toisaalta ruokkii mielikuvitusta.