"Olisi enemmän annettavaa, jos asiaan pystyisi kunnolla paneutumaan" : tutkimus lastensuojelutarpeen arvioinnista - Nordström, Eva (2013)
Tutkimuksessa etsitään vastausta siihen, miten sosiaalityöntekijät kokevat lastensuojelutarpeen arviointien laatimisen. Kiinnostuksen kohteena on sosiaalityöntekijöiden kokemukset lastensuojelutarpeen arviointiprosessiin liittyen. Tutkimuksen lähtöoletuksena on, että lapsikeskeisyyttä on pyritty lisäämään uuden lastensuojelulain myötä, ja lapsen oma näkemys omasta tilanteestaan on selvitettävä tapaamalla lasta. Tavoitteena on selvittää, minkälaiset eri tekijät vaikuttavat lastensuojelutarpeen arviointityöhön ja lastensuojelutyön lapsikeskeisyyteen. Tutkimuksen teoreettisessa viitekehyksessä keskitytään lastensuojelutyön kehitykseen ja lapsikeskeisyyteen käsitteenä, jota lähestytään sekä fenomenologisesta että konstruktionistisesta lähtökohdasta. Teoriaosuudessa valotetaan myös lastensuojelutarpeen arvioinnin lähtökohtia, jossa tuodaan esiin lasten turvaan ja hyvinvointiin vaikuttavia tekijöitä ja sosiaalityöntekijöiden näkemyksiä lastensuojelutarpeen arvioinnista prosessina. Tutkimusmenetelmänä on käytetty sosiaalityöntekijöiden fokusryhmähaastatteluja. Aineistoa on analysoitu hyödyntämällä sekä sisällönanalyysia että kehysanalyysia. Sisällönanalyysin kautta todetaan, että lastensuojelutarpeen arviointeja pyritään tekemään kokematta kuitenkaan, että niihin pystytään kunnolla panostamaan. Sosiaalityöntekijät eivät pidä itseään perheen sosiaalityöntekijänä. He eivät myöskään koe, että heillä on realistisia mahdollisuuksia luoda sellainen yhteys lapseen, jossa lapsi luottaisi sosiaalityöntekijään ja kertoisi hänelle omasta tilanteestaan. Kehysanalyysin myötä lastensuojelutarpeen arviointeihin vaikuttaa viisi kehystä, jotka on nimetty juridiseksi, rakenteelliseksi, ammatilliseksi sekä työkäytäntöjen ja asenteen kehyksiksi. Merkittävimpänä kehyksenä toimii juridinen kehys, joka ulottuu niin rakenteelliseen, ammatilliseen kuin työkäytäntöjenkin kehykseen. Asenteen kehys on ainoa, jonka tulkitaan jäävän juridisen kehyksen ulkopuolelle ja johon sosiaalityöntekijät ja asiakkaat pystyvät henkilökohtaisella tasolla vaikuttamaan.