D-vitamiinipitoisuuden yhteys luuntiheyteen ja rasitusmurtumiin naisurheilijoilla - Heinonen, Elina (2025)
D-vitamiini on elimistölle tärkeä mineraali, joka tukee luuston terveyttä. Vaikka D-vitamiinin yhteyttä luuston terveyteen on tutkittu laajasti, naisurheilijoiden osalta tutkittua tietoa sen yhteydestä luuntiheyteen ja rasitusmurtumiin on kuitenkin rajoitetusti. Naisurheilijat ovat kohonneessa riskissä luuston haurastumiselle sekä rasitusmurtumille miesurheilijoihin verrattuna. Tämän pro gradu -tutkimuksen tarkoituksena on selvittää, onko veren Dvitamiinipitoisuus yhteydessä luuntiheyteen ja rasitusmurtumiin suomalaisilla naisurheilijoilla sekä miten kehonkoostumuksen muuttujat vaikuttavat tähän yhteyteen. Tutkimuksessa on hyödynnetty Jyväskylän yliopiston Monitoring Injury and Illness in Athletes (MIIA) -tutkimuksen sekä Suhteellinen energianvaje urheilijoilla (NoREDS) -tutkimuksen aineistoja. Tutkittavat olivat 18–35-vuotiaita kansallisen tai kansainvälisen tason naisurheilijoita. Analyysissä oli 234 tutkittavaa, jotka edustivat 18 eri urheilulajia. Tutkittavilta mitattiin veren 25(OH)D-pitoisuus verinäytteestä, jolla kartoitettiin D-vitamiinipitoisuutta. Luuntiheyden ja kehonkoostumuksen selvittämisessä hyödynnettiin kaksienergisen röntgensäteen absorptiometriaa. Kehonkoostumuksen mittareina olivat luun mineraalitiheys ja sen ikään ja sukupuoleen sidottu viitearvo, kehon prosentuaalinen rasvatonmassa sekä rasvaprosentti ja BMI. Tiedot rasitusmurtumahistoriasta sekä syntymäajasta kerättiin kyselylomakkeen avulla. Muuttujien välisiä yhteyksiä tarkasteltiin korrelaatiokertoimien avulla, Mann-Withney’n U-testillä ja binäärisellä logistisella regressioanalyysillä. Tulokset osoittivat, että 60 % tutkimuksen naisurheilijoista D-vitamiinitasot olivat tavoitetasolla (<-1), eikä yhteyttä D-vitamiinipitoisuuden ja luuntiheyden välillä tutkimuksessa havaittu (p=0,783). Tutkituista 24 % oli ollut rasitusmurtuma tai sen esiaste historiassa. Vaikka korkeat D-vitamiinitasot liittyivät lievästi korkeampaan rasitusmurtumariskiin, yhteys oli heikko (p=0,034). Kun kehonkoostumuksen muuttujat otettiin huomioon, D-vitamiinitasojen ja rasitusmurtumahistorian välillä ei havaittu tilastollisesti merkitsevää yhteyttä. Tutkimuksen perusteella naisurheilijoilla D-vitamiinilla ei ole tilastollisesti merkitsevää yhteyttä luuntiheyteen, ja yhteys historiassa esiintyneisiin rasitusmurtumiin on vain marginaalinen. Luotettavia johtopäätöksiä rasitusmurtumien osalta on haastavaa tehdä, johtuen tutkimuksen retrospektiivisestä näkökulmasta rasitusmurtumien osalta. Jatkotutkimuksissa olisi hyödyllistä tarkastella tarkemmin, onko D-vitamiinin puutostilat (alle 50 nmol/l) yhteydessä alentuneeseen luuntiheyteen ja rasitusmurtumien esiintymiseen.